Det er så godt at møde dig.
I lige måde. I lige måde.
Ja.
En fornøjelse.
Så, Lu, fortæl mig om dig selv.
Hvem er du?
Jeg hedder Kelsey Lu,
og jeg er en musikalsk kunstner,
performer,
digter.
Jeg ser mig selv som en skulptør af lyd,
der også arbejder med
det visuelle sprog
og visuelle verdener.
Jeg kommer oprindeligt fra North Carolina,
de amerikanske sydstater,
og det har uden tvivl inspireret
meget af mit arbejde,
min udforskning af hjem,
og min form for afsked med det.
Det at finde hjem inden i mig selv.
Inspireret af naturen,
liv, død.
Ja.
Alt imellem det.
Fortæl mig om dig.
Jeg hedder Yinka,
Jeg er kunstner med base i London.
Jeg er en historiefortæller, en drømmer,
og jeg er en 'glædesarkitekt'.
Jeg kan lide at skabe rum, hvor der er glæde,
som kan gives videre til andre.
Jeg er meget inspireret af mennesker
og deres personlige historier, jeg er inspireret
af min britisk-nigerianske baggrund
og prøver bare at skabe glæde
i nogle trygge rum, som man kan nyde
som et kollektiv, som et fællesskab
og prøver at skabe minder
i den verden, vi lever i
og overveje, hvordan vi kan give de historier videre
til dem, vi elsker, til vores venner,
eller til nogen, vi ikke kender.
Det er det, der inspirerer mig,
at høre folks historier
og at nytænke det offentlige rum.
Det er smukt.
Hvad finder du selv
mest glæde i,
når du udforsker glæde
gennem dit arbejde?
Jeg tror, det er at rejse.
At rejse og
lære om nye kulturer
og høre nye historier,
at tage tilbage til Nigeria
og se mine forældres familie.
Hvad med dig?
Ja, jeg vil også sige, at det at rejse
er en stor del af det.
Hvor jeg kan stille spørgsmål til
og udforske konceptet hjem,
og idéen om, hvad det er.
Jeg tror, at for mig er det kommet meget
af, at jeg rejste væk hjemmefra,
at jeg forlod mit hjem,
da jeg var ung
og gik efter min drøm,
uden helt at vide, hvad den var,
men at føle, jeg gik
i en retning af noget.
Og siden da, har det ført mig
til så mange steder over hele verden.
Noget af det,
jeg elsker at gøre, når jeg rejser,
er at indsamle lyde.
Uanset om det bare er at gå
gennem gaderne eller...
Parker er normalt min favorit,
fordi du får en samling af
naturlyde med fuglene,
men også naturlyde
i form af mennesker.
Forskellige sprog...
Og det giver mig stor glæde.
Det er fantastisk.
Det, du nævner, med at samle på lyde,
får mig også til at tænke på et projekt,
jeg lavede for nogle år siden,
da jeg begyndte at skabe...
objekter.
Jeg gik rundt i London
og samlede stole fra containere
og sidegaderne,
og jeg var helt besat af historierne
om disse objekter, disse stole.
Så jeg endte med at samle
over 100 stole i løbet af ti år,
som jeg designede.
Nogle er blevet erhvervet af museer,
men jeg var besat af at finde
disse uelskede stole
disse mørke og ensomme steder.
Jeg ser objekterne eller stolene som mennesker,
fordi de har en historie.
Så jeg tog stolene med ind i mit værksted
for at give dem nyt liv,
en ny, personlig fortælling,
så det var ligesom en
løbende fortælling og historier med en masse lag
i dette ene objekt,
som jeg havde i mit værksted.
Og det var ret personligt for mig,
for der var ingen, der rigtigt vidste
hvad det med de her stole handlede om,
kun mig og stolen
havde denne form for personlige historie,
denne form for forbindelse,
som jeg syntes var ret speciel
og stærk.
Så idéen med at samle på lyde
eller ting eller historier,
det kan jeg sagtens forstå
og relatere til.
Ja.
Når du samler på
de her lyde, hvad kigger du så efter?
Hvad prøver du at skabe med dem?
Hvilke følelser prøver du
at fremkalde?
Eller hvad håber du, at brugeren
eller publikum kommer til at føle?
For mig er det at tilføje
et lag af liv,
spontanitet.
Der findes Youtube og databaser, men
der er noget specielt ved at indsamle det
eller kopiere det hvor som helst.
Du kan lede efter en lydbid
på YouTube eller i forskellige databaser, men
der er noget fedt ved
at indsamle det selv
og ved hverdagslivet,
der gør, at jeg føler mig forbundet til det
på en måde, der giver det liv.
Det er ligesom...
Ligesom det, du sagde
med din stol
og dit forhold til den
Ja, ja.
Det er der måske ingen, der ved, men
folk føler noget
over for det.
Jeg synes, der er noget magi i det.
Efterhånden som jeg er blevet ældre,
har jeg haft så travlt med livet,
og jeg reflekterer ikke
nok over mine sejre og nederlag
eller mine erfaringer.
Alt går så stærkt.
Så jeg er ved at finde mig selv nu
og prøver at komme i kontakt med naturen igen.
Fuglene, de visnende træer,
regndråber,
bare at tale med folk, at lytte,
blive bevidst om mine tanker,
læse, tage noter.
Jeg føler, jeg er mere
i kontakt med mig selv,
du ved?
Så det har været et ret nyt kapitel
i mit arbejde, naturen.
Det er ligesom, da man var barn,
du ved, børn har en renhed.
De har en renhed i forhold til deres selvbevidsthed,
i forhold til livet og alt omkring dem
og nu hvor du er voksen,
men også i dit arbejde,
hvor du udtrykker glæde
og bringer glæde ind i folks liv
og udvider fantasien
for børn, for voksne,
for alle.
Jeg startede en serie
under lockdown,
der hedder Hydroharmonia,
og det var
min måde at klare mig
gennem alt det,
der skete, og det gav mig
en form for afbræk fra det.
Hver dag
var det mit ritual, at
se solen stå op og gå ned
og dokumentere det.
Og på en måde var det...
det var en måde, hvorpå
jeg instinktivt kunne udtrykke,
hvordan jeg havde det i det øjeblik.
Så den musik, jeg lavede,
passede sammen med de billeder,
jeg indfangede.
Og jeg sad bare og
spillede det, der kom til mig lige der,
og så byggede jeg videre på det.
Så det er en følelse af at stole på processen,
slippe det løs og at give slip.
Hvordan har du det med at
lægge så meget af dig selv i dit arbejde
og at lade verden tage det til sig?
For det er det, jeg altid har syntes var sværest,
at lægge min sjæl
og mine følelser i noget,
og at verden får det at se.
Ja.
Hvordan...
Er det overhovedet svært for dig?
Er du ok med...
Hvordan er det for dig?
Jeg er meget inspireret af sårbarhed.
Ok, wow.
Og nogle gange føler jeg,
jeg har snydt mig selv,
fordi jeg ikke havde tænkt over,
at jeg viste så meget sårbarhed.
Jeg vidste ikke, at jeg
lagde hele mit liv frem.
Jeg gjorde det bare.
Jeg lod mig bare føre af det,
der drev mig.
Og det var så tilfældigvis
at lægge alle mine følelser frem,
så verden kunne se og høre dem,
lytte til dem og læse dem.
Og,
mit album, Blood,
er ekstremt personligt.
Det handler om
mit forhold til mine forældre
og deres forhold til hinanden,
min afsked med dem og jeg,
og at blive bragt sammen igen.
Det er et meget personligt værk.
Ja, ja.
Det kan jeg bestemt relatere til,
jeg voksede op i et nigeriansk hjem,
der var meget religiøst og strengt.
Der var stærke kulturelle værdier,
som på en måde har gjort mig
til den mand, jeg er i dag
på mange måder.
Men jeg tror, jeg altid har følt
en forvirring omkring
følelsen af at høre til.
Hvor hører jeg til?
Jeg er nigerianer, men jeg er også brite,
født i London
og har denne rige kulturarv.
Så hvem er jeg?
Jeg har et nigeriansk navn,
jeg spiser nigeriansk mad,
men jeg spiser også pølser og mos
og 'fish and chips'.
Ja.
Det er forvirrende.
Ikke?
Ja.
Som barn, at tage tilbage
til Nigeria for første gang,
da jeg var 11-12 år,
det var helt vildt,
at se kulturen,
kulturarven, folket, sproget,
duftene, solen,
bare den her enorme energi.
Og jeg synes, at kultur,
arkitektur og design
får folk til at føle sig ubehageligt tilpas.
Men det er det, jeg er her for,
for at fortælle historier.
Jeg er her for at ruske op i rummet.
Og jeg er her også for at ændre fortællingen
om, hvad folk tænker er deres og vores.
Ja, helt sikkert.
Åh, ja, ja, ja!
Lad os tale om det.
Lad os tale om at bryde ind i rummene.
Og ja,
tage dem tilbage,
genvinde ideen om, hvad ting
er blevet foreskrevet at være,
og hvem de skal være til for
og bla bla bla.
Da jeg voksede op
med at spille klassisk musik,
var jeg normalt
den eneste, eller en ud af to,
sorte personer i orkesteret.
Og jeg elsker klassisk musik,
og det er altid sådan at...
det er den her form for kamp
mellem de to,
fordi jeg godt kan lide det,
men hvor jeg samtidig kan se
ulighederne i det,
og derfor vil jeg gerne bryde ind og forstyrre det rum.
Det er kernen i,
måden jeg skriver på,
det har været et smukt fundament
for mig at bygge videre på.
Min rejse, hvor jeg har skullet finde min vej
gennem musikken og gennem lyd,
har været med et mål om
at byde alle dem velkommen...
Ja.
...som ikke følte, de hørte til
i det rum.
Jeg skrev en opera sidste år.
Wow.
Og...
det er noget, jeg havde drømt om at gøre
i meget lang tid.
Og så fik jeg endelig...
muligheden var fantastisk, fordi
jeg altid havde troet,
at opera bare er den her ting,
som jeg ikke forstår.
Det er tit
på et helt andet sprog,
og det er ikke rigtig tilgængeligt
for alle.
Jeg ville gerne udfordre idéen
om, hvad opera kan være
og invitere alle til
at udvide den idé:
Vil du gerne kalde dette en opera?
Kald det en opera.
Det er din opera.
Det er rigtigt.
Det her er din bygning, dit rum.
Det her er dine tanker, dit arbejde.
Skab på den måde, du har lyst til.
Så det kan jeg godt følge dig i.
Jeg elsker,
at der ikke er nogen rigtig eller forkert måde
at fortælle en historie på
eller udtrykke sig selv.
Da jeg var barn,
følte jeg altid,
at jeg ikke kunne gå ind på et galleri
eller et museum
eller i nogen af de her rum,
som jeg følte var ret elitære,
eller jeg var bange for,
at jeg ikke hørte til der.
Og det, jeg gerne vil prøve
at gøre med mit arbejde,
er at sige: "Hey,
du hører til i de her rum,
og du kan fortælle en historie.
Du kan godt mene noget
om det her værk af Van Gogh."
Eller hvilket som helst værk, ikke?
Yinka, hvad er dit drømmeprojekt?
For mig ville drømmeprojektet være
at have en Yinka Ilori skulpturpark,
der kunne rejse verden rundt,
så ethvert åbent rum, marker.
Det skulle være en blanding af rutsjebaner
og gynger.
Et magisk rum,
hvor du bare kan drømme
og skabe glæde sammen med dem, du elsker.
Så ja, det ville være en skulpturpark.
Så, hvis der er nogen derude,
og de har en park til mig...
så har jeg en idé til en skulpturpark.
Smukt.
Og dig? Hvad ville være dit drømmeprojekt?
Mit drømmeprojekt.
Jeg ville virkelig elske
at lave en børnebog
fyldt med sprog, med farve,
med billeder,
men også lyd.
Den skulle være interaktiv,
så de kunne skabe lyd,
og med de billeder, de har fået.
Da jeg var barn, tekstiler,
det at være i stand til at føle ting
skabte virkelig en forbindelse for mig.
Jeg føler, at vi kommer til at samarbejde, ikke?
Ved du hvad, det tror jeg også.
Du bliver ved med at tale om lyd.
Ja, det gør jeg.
Jeg eksperimenterer meget
med lyd for tiden,
så jeg føler,
det er ikke bare noget, jeg siger,
jeg føler oprigtigt, at vi kommer til at samarbejde
omkring noget.
Ja. Skal vi tage kontakt til hinanden?
Det skal vi da.
Perfekt.