Moc ráda tě poznávám.
Já tebe také. Já tebe také.
Jo.
Těší mě.
Takže, Lu, řekni mi něco o sobě.
Kdo jsi?
Jmenuji se Kelsey Lu
a jsem hudební umělkyně,
performerka,
básnířka.
Považuji se za sochařku zvuku
prostřednictvím
rovněž vizuálního jazyka
a světů.
Jsem původem ze Severní Karolíny,
amerického jihu,
který je rozhodně inspirací
pro spoustu mé práce,
moje zkoumání domova,
svým způsobem odchod z něj.
Hledání domova uvnitř.
Inspirace přírodou,
životem, smrtí.
Jo.
Všechno mezi tím vším.
Řekni mi něco o sobě.
Jmenuji se Yinka
a jsem umělec žijící v Londýně.
Jsem vypravěč, jsem snílek,
jsem architekt radosti,
rád vytvářím prostory, kde žije radost,
kterou lze předat dál.
Opravdu mě inspirují lidé
a jejich osobní příběhy, inspiruji se
svým britsko-nigerijským dědictvím
a prostě se snažím vytvářet radost
v bezpečných prostorách, které si lidé mohou užívat
jako kolektiv, jako společenství,
a jen se snažím vytvářet vzpomínky
v tomto světě, ve kterém žijeme,
a jak tyto příběhy předáváme
svým blízkým nebo přátelům
i lidem, které neznáme.
Inspiruje mě
naslouchat příběhům lidí
a přetvářet veřejné prostory.
Jo, to je nádhera.
Z čeho máš
největší potěšení,
když zkoumáš radost
v rámci své práce?
Myslím, že pro mě je to cestování.
Cestování a tak nějak
poznávání nových kultur
a naslouchání novým příběhům,
návraty do Nigérie,
abych navštívil rodinu svých rodičů.
A co ty?
Jo, řekla bych, že cestování
je toho důležitou součástí.
S tím dotazováním
a zkoumáním domova
a tou ideou toho.
Myslím, že pro mě se toho událo hodně
po mém odchodu z domova,
opustila jsem domov,
když jsem byla mladá,
a šla si za svým snem,
o kterém jsem přesně nevěděla, co to je,
ale šla jsem směrem
k něčemu.
A od té doby mě to zavedlo
na tolik míst po celém světě.
Jedním z mých zvyků
které mám ráda při cestování,
je sbírání zvuků.
Ať už je to jen při chůzi
ulicemi nebo...
Mám ráda parky,
protože získáte sbírku
zvuků přírody s ptáky,
ale také přírozené zvuky
lidí.
Různé jazyky...
A to mi přináší velkou radost.
To je neuvěřitelné.
Co jsi řekla o sbírání zvuků,
mě rovněž nutí přemýšlet o projektu,
který jsem dělal před pár lety,
když jsem poprvé začal tvořit...
objekty.
Chodil jsem po Londýně
a sbíral židle z odpadkových kontejnerů
a bočních uliček
a byl jsem posedlý příběhy
těchto předmětů, těchto židlí.
Nakonec jsem shromáždil
za 10 let kolem 100 židlí,
které jsem přetvořil.
Některé získaly muzea,
ale byl jsem posedlý hledáním
těchto židlí, které byly nemilované,
v těchto temných a osamělých prostorách.
Vnímám tyto předměty nebo židle jako lidi,
protože mají příběhy.
Takže jsem vzal tyto židle do svého ateliéru
a dal jim nový smysl života,
nový příběh, který je pro mě osobní,
takže to bylo jako
pokračující vyprávění a vrstvy příběhů
v tomto jediném objektu,
který jsem měl ve svém ateliéru.
A bylo to dost osobní,
protože vlastně nikdo nevěděl,
co tyto židle znamenají,
jen já a ta židle
jsme měli takový osobní příběh,
tento druh spojení,
což jsem považoval za docela zvláštní
a silné.
Takže ten nápad se sbíráním zvuků,
předmětů nebo příběhů
určitě chápu
a rozumím mu.
Jo.
Když sbíráš
ty zvuky, co hledáš?
Co se z nich snažíš vytvořit?
Jaké emoce se jejich pomocí snažíš
vyvolat?
Nebo jaké pocity doufáš, že v uživateli
nebo divácích vyvolají?
Myslím, že to jen přidává
vrstvu života,
spontánnost.
Youtube nebo databáze
můžeš duplikovat nebo replikovat kdekoli,
ale sbírání je něco speciálního.
Ukázku zvuku můžeš vyhledat
na YouTube nebo v databázích, ale
na vlastním sbírání
je něco zvláštního
a prostě každodenní život,
díky kterému se cítím propojená
způsobem, který do něj vnáší život.
To je jako...
Stejně jako to, co jsi říkal
o svých židlích
a svém vztahu k nim.
Ano, ano.
Nikdo o tom možná neví, ale
je tu něco, co v lidech
vyvolává určité pocity.
Myslím, že v tom je kouzlo.
Teď, když jsem starší,
si myslím, že jsem tak zaneprázdněn
a nezamýšlím se opravdu dost nad
svými výhrami a prohrami
nebo zkušenostmi.
Všechno je tak rychlé.
Takže teď nacházím
opravdové propojení s přírodou.
Ptáci, vidíte, že stromy vadnou,
kapky deště,
jen mluvit s lidmi, poslouchat,
naslouchat svým myšlenkám,
číst, psát si poznámky.
Jsem více
v kontaktu sám se sebou.
Rozumíš?
Tak to je docela nová kapitola
v mé práci, příroda.
Jo, ale taky je to jako u dětí,
víš, děti v sobě mají čistotu.
Mají čistotu sebeuvědomění
a života a všeho kolem sebe
a teď, když jsem dospělý,
ale i ve své práci,
jako když vyjadřuješ radost,
přinášíš radost do života jiných lidí,
rozšiřuješ představivost
pro děti, pro dospělé,
pro každého.
Začala jsem tuto sérii
během lockdownu
s názvem Hydroharmonia,
a byl to
můj způsob zvládání
všeho,
co se dělo, a poskytovalo
mi to pocit úlevy.
A každý den
bylo mým rituálem
sledovat východ a západ slunce
a dokumentovat to.
A to tak nějak...
bylo pro mě cestou
k instinktivnímu vyjádření toho, jak jsem se cítila
v daném okamžiku.
Takže hudba, kterou jsem vytvořila,
se hodila k obrázkům,
které jsem zachytila.
A jen jsem tak seděla
a hrála, co mě napadlo,
a pak jsem z toho vycházela.
Takže tu existuje skutečný pocit důvěry
a uvolnění a odpoutání.
Nevadí ti
vkládat do své práce své vlastní já
a nechat svět, aby je vnímal?
Protože to je to, co jsem vždy považoval za to nejtěžší,
opravdu vložit svou duši
a emoce do objektu,
který svět uvidí.
Jo.
Jak...
Přijde ti to těžké?
Nevadí ti...
Jaké to je pro tebe?
Opravdu mě inspiruje zranitelnost.
OK, wow.
A někdy mám pocit,
že jsem podvedla samu sebe,
jako bych nevěděla
že jsem tak zranitelná.
Nevěděla jsem, že jsem
do toho vložila celý svůj život.
Prostě jsem to udělala.
Jen jsem dělala, co
jsem musela
A stalo se, že
jsem se zcela otevřela
aby svět viděl a slyšel
a poslouchal a četl.
A
moje album, Blood,
je extrémně osobní.
Víš, je o
mém vztahu s rodiči
a jejich vzájemném vztahu,
mém odchodu od nich
a opětovném shledání.
Je to velmi osobní dílo.
Ano, ano.
Rozhodně se s tím dokážu ztotožnit, chci tím říct,
že jsem vyrostl v nigerijské domácnosti,
která byla velmi nábožensky založená, přísná.
Existovaly zde silné kulturní hodnoty,
které mě svým způsobem formovaly
v muže, kterým jsem dnes,
mnoha způsoby.
Ale myslím, že jsem vždycky cítil
určité zmatení,
tento pocit sounáležitosti.
Kam patřím?
Jsem Nigerijec, jsem také Brit,
narozený v Londýně
a nesu toto opravdu bohaté dědictví.
Kdo jsem, chápeš?
Mám nigerijské jméno,
jím nigerijská jídla,
ale jím také párky s kaší
a rybu a hranolky.
Jo.
Je to matoucí.
Rozumíš?
Jo.
Myslím, že když jsem se jako dítě vrátil
poprvé do Nigérie,
když mi bylo tak 11 nebo 12,
bylo to ohromující
vidět kulturu,
dědictví, lidi, jazyk,
vůně, slunce,
prostě tu bohatou energii.
A myslím, že kultura,
architektura a design
způsobují, že se lidé cítí nepříjemně.
A to je to, proč jsem tady,
Jsem tu, abych vyprávěl příběhy.
Jsem tu, abych proměnil prostor.
Jsem tu, abych také změnil úhel pohledu na to,
o čem si lidé myslí, že je jejich nebo naše.
Ano, přesně.
Ano, ano, ano.
Pojďme se o tom bavit.
Pojďme se bavit o narušení prostorů.
A ano,
přetvořme je,
přetvořme názory na to, jak věci
mají být
a pro koho mají být
a bla, bla, bla.
Víš, když jsem vyrůstala a
hrála klasickou hudbu,
obvykle jsem byla
jedinou nebo jednou ze dvou
osob černé pleti v orchestru.
A miluji klasickou hudbu,
a vždycky je to jako...
je to takový boj
mezi těmi dvěma
protože ji mám ráda,
ale pak také když vidím
ty nerovnosti v ní,
tak je chci narušit.
Je to hodně důvodem
toho, jak píšu,
je to krásný základ,
na kterém mohu stavět.
Součástí mého putování a hledání vlastní cesty
prostřednictvím hudby a zvuku
bylo poslání
přivítat každého...
Jo.
...kdo neměl pocit, že patří
do tohoto prostoru.
Loni jsem napsala operu.
Wow.
A...
je to něco, o čem jsem snila
tak dlouho.
A pak, když mi konečně byla dána...
příležitost, bylo to úžasně, protože
jsem si vždy myslela,
že opera je něco,
co prostě nechápu.
Často je to
úplně jiný jazyk
a není to opravdu přístupné
pro každého.
A tak chci narušit představu toho,
čím by mohla být i opera,
a představit všem
nápad na rozšíření tohoto pojmu:
Chcete tomu říkat opera?
Říkejte tomu opera.
Toto je vaše opera.
Tak to je.
Toto je vaše budova, váš prostor.
Toto je vaše mysl, toto je vaše práce.
Tvořte, jak chcete.
Tak, abych vás v tom cítila.
A pokud jde o mě, miluji na tom to,
že neexistuje správný nebo špatný způsob
vyprávění příběhu
nebo sebevyjádření.
A myslím, že jako dítě
jsem měl vždy pocit, že
nemůžu jít do galerie
nebo muzea
nebo všech těchto prostor,
o kterých se domníval, že jsou poměrně elitářské,
nebo jsem se bál,
že tam nepatřím.
A myslím si, že to, co chci zkusit
a čeho chci dosáhnout prostřednictvím své práce,
je říct: „Ahoj,
do těchto prostor patříte
a můžete vyprávět příběh.
Můžete mít názor
na toto dílo Van Gogha.“
Nebo kterýkoli jiný kus.
Yinko, co je tvůj vysněný projekt?
Mým projektem snů by bylo
mít park soch Yinky Ilori,
které by mohly cestovat po celém světě,
na jakákoli volná prostranství, pole.
Byly by to různé skluzavky,
a houpačky
a prostě magický prostor
kde můžete jen snít
a dělat radost svým blízkým.
Takže ano, byl by to park soch.
Takže jestli někdo někde
má pro mě park...
Mám nápad na park soch.
Krásné.
A ty? Jaký by byl tvůj vysněný projekt?
Můj vysněný projekt.
Opravdu ráda bych
vytvořila dětskou knihu
plnou jazyka, barev,
s vizuály,
ale i zvukem.
Takže by byla interaktivní,
s možností vytvářet zvuk
a s vizuály, které jsou její součástí.
Když jsem byl dítě, látky,
a schopnost cítit věci,
bylo pro mě tak spojující.
Mám pocit, že budeme spolupracovat, viď?
Taky si myslím.
Pořád mluvíš o zvuku.
Já vím.
V tuto chvíli skutečně experimentuji
se zvukem,
tak mám ten pocit,
neříkám to jen tak,
Skutečně věřím, že na něčem budeme
spolupracovat.
Já vím. Spojíme se?
Spojíme se.
Perfektní.